Берлінська школа експериментальної психології була заснована Карлом Штумпфом, учнем Франца Брентано та Германа Лотце та професором Берлінського університету, у 1893 році. Вона дотримувалася методу експериментальної феноменології, яка розуміла її як науку про явища.[1] Її також відзначають як засновницю гештальтпсихології.[2] Відомими членами є Макс Вертгеймер, Курт Коффка та Вольфганг Келер.[3]
Історія
У 1893 році Штумпф заснував Берлінську лабораторію експериментальної психології. Інститут, також відомий як школа гештальтпсихології, був частиною Берлінського університету.[4] Це було вдосконаленням неоарістотелівської теорії Брентано або дослідження якісних властивостей явищ.[1] Після німецької революції Берлінська лабораторія переїхала у флігель колишнього Імператорського палацу.[5] Це ознаменувало розширення Берлінської школи після того, як вона була змушена скоротити свою діяльність під час війни.[5] Нова установа, яку також підтримувало Товариство експериментальної психології, зосередилася на прикладній роботі та включила власну лабораторію, щоб перетворитися на розширений університетський інститут.[5] Штумпф очолював інститут 26 років. Його наступником став Вольфганг Келер.[6]
Штумпф вплинув на своїх учнів[7], таких як Вертхаймер, Коффка, Келер і Курт Левін, і вони зробили внесок у розвиток школи.[8] Наприклад, Левін розробив низку моделей та ідей, пов'язаних із теорією та практикою управління змінами.[9] Ці психологи ще більше удосконалили роботу Штумпфа, що сприяло експериментальним дослідженням, кульмінацією яких став розвиток гештальтпсихології.[1] Ці психологи підкреслювали примат об'єктів як одиниць досвіду, а не відчуттів.[10]
Лише після того, як у 1922 році Келер перебрав керівництво інститутом психології, Берлінська школа фактично стала школою гештальтпсихології.
Див. також
- Грацька школа, заснована Алексіусом Майнонгом
- Школа Брентано
Список літератури
- ↑ а б в Hipólito, Inês; Gonçalves, Jorge; Pereira, João G. (2018). Schizophrenia and Common Sense: Explaining the Relation Between Madness and Social Values. Cham: Springer. с. 61. ISBN 978-3-319-73992-2.
- ↑ Piaget, Jean; Fraisse, Paul; Reuchlin, Maurice (2014). Experimental Psychology Its Scope and Method: Volume I (Psychology Revivals): History and Method (англ.). New York: Psychology Press. с. 27. ISBN 978-1-317-63058-6.
- ↑ Nannicelli, Ted; Pérez, Héctor J. (2021). Cognition, Emotion, and Aesthetics in Contemporary Serial Television (англ.). New York: Routledge. ISBN 978-1-000-47881-5.
- ↑ Henley, Tracy (2018). Hergenhahn's An Introduction to the History of Psychology (англ.). Boston, MA: Cengage Learning. с. 260. ISBN 978-1-337-56415-1.
- ↑ а б в Ash, Mitchell G. (1998). Gestalt Psychology in German Culture, 1890-1967: Holism and the Quest for Objectivity (англ.). Cambridge, UK: Cambridge University Press. с. 205. ISBN 0-521-47540-6.
- ↑ Henley, Tracy (2018). Hergenhahn's An Introduction to the History of Psychology (англ.). Boston, MA: Cengage Learning. с. 260. ISBN 978-1-337-56415-1.
- ↑ Bachmann, Talis (2000). Microgenetic Approach to the Conscious Mind. John Benjamins Publishing. с. 23. ISBN 978-90-272-5145-9.
- ↑ Blunden, Andy (2012). Concepts: A Critical Approach. Leiden: BRILL. с. 203. ISBN 978-90-04-22848-1.
- ↑ Stokes, Peter (2011). Critical Concepts in Management and Organization Studies: Key Terms and Concepts. Macmillan International Higher Education. ISBN 978-0-230-34431-0.
- ↑ Stevens' Handbook of Experimental Psychology and Cognitive Neuroscience, Sensation, Perception, and Attention. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons. 2018. ISBN 978-1-119-17407-3.
- Фредрік Сундквіст, «Явища гештальту та архетипічний раціоналізм: перехрестя між емпіризмом і раціоналізмом: частина I», Теорія гештальту 29 (1), 2007.